SpråkhistorieAMK

__Startside Hjem Bakgrunn Kulturstriden Språkhistorie Medieutvikling Nasjonalromantikken Minibiografier__

Ordforklaringer

media type="file" key="språkhistorienAMK.mp3" width="240" height="20"


 * [[image:Ivaraasen.jpg width="274" height="320" caption="Ivar Aasen" link="IAasenAMK"]] || = Språkhistorien =

I 1814 går Norge ut av unionen med Danmark. Norge går i union med Sverige (frem til 1905), men beholder sitt eget storting og sin egen grunnlov. Norge var et eget land og man mente det var viktig for landets identitet at vi fikk vårt eget skriftspråk. Det store flertallet i Norge snakket på sine dialekter, men det danske skriftspråket stod fortsatt sterkt. Alt av bøker og lesestoff var trykt på dansk, de som kunne skrive, skrev på dansk fordi det ikke var noe annet alternativ, og embetsmennene snakket nær opp til det danske skriftspråket "den dannede dagligtale", men med norsk tonefall.

Språkdebatten tok til i begynnelsen av 1830 årene, her var det spesielt tre menn som utmerket seg på hver sin måte, og med hvert sitt språksyn. Henrik Wergeland, "patriot" og radikal, Johan Sebastian Welhaven, "danoman" og konservativ, og P. A. Munch, "danoman" og radikal.

Henrik Wergeland mente at Norge måtte skape sin egen litteratur og sitt eget språk. Han ville, med forsiktighet bruke norske ord og uttrykk i det danske skriftspråket, han gikk for en fornorsking av dansken. || ||
 * [[image:Munch.PNG caption="Peter Andreas Munch" link="PAMunchAMK"]] || Johan Sebastian Welhaven ville beholde nær kontakt med Danmark og det danske språket. Welhaven kritiserte Wergeland sitt forsøk på fornorskingen, og det at han brukte flere norske ord i diktningen sin.

P. A. Munch ønsket i praksis å beholde det danske skriftspråket, men i teorien ville han utvikle et helt nytt skriftspråk. Munch tenkte nytt, og han ville bygge dette nye skriftspråket på en norsk dialekt med ordformer fra gammelnorsk og norrønt.

I 1840 årene kom "det nasjonale gjennombruddet" som betydde økt interesse for norsk historie. Språket ble viktig i nasjonsbyggingen slik at Norge kunne få uttrykke sin nasjonale egenart og identitet.

Ivar Aasen og Knud Knudsen er to viktige personer i norgeshistoriens språkutvikling på denne tiden. Ivar Aasen, "nynorskens far", bygget videre på P.A. Munch sin ide da han skulle utvikle et nytt skriftspråk. Aasen ville bygge det nye skriftspråket på norske dialekter, og i 1842 fikk han et stipend fra //Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab// i Trondheim slik at han kunne reise rundt i Norge å samle inn ulike dialekter. Han holdt seg unna byene fordi her var språket for mye påvirket av dansken. || ||
 * [[image:visste_du_at_boble.PNG align="right" link="AKMvisste du atAMK"]]

|| Knud Knudsen, "bokmålets/riksmålets far", ville videreutvikle Wergeland sin tanke om en fornorsking av dansken. Knudsen ville at skriftspråket skulle bygge på talemålet, og at hver lyd skulle få sin bokstav. I 1862 ble Knud Knudsen sin rettskrivingsreform godkjent. Knudsens tanker ble arbeidet videre med og i 1907 ble bruddet med dansken endelig. En ny seier for Knudsen da de harde konsonanter ble innført.

Aasen og Knudsen var uenig om mye, men to ting hadde de til felles; de var begge purister, og de ville begge fjerne det danske skriftspråket. I 1885 kom jamstillingsvedtaket, og vi hadde offisielt to likestilte skriftspråk i Norge. Dette har vært, og er fortsatt en evig diskusjon blant mange. || || Her kan du lese mer om Ivar Aasen: [|www.aasentunet.no] Se video av Aasen og Knudsen her: []
 * [[image:lenke.gif width="55" height="29"]]

Her kan du lese mer om Wergeland og Welhaven ||  ||>  ||